BARANKIN, OLE INIMENE!
ILUSAT UUT ÕPPEAASTAT!
Õppige ainult headele hinnetele!
Näiteks Juri Barankin. Mina, kui klassijuhataja, räägin talle iga päev:
"Barankin, saa inimeseks! Ära nihele, ära spikerda, ära ole ebaviisakas!"
Häbi sulle, looderdaja! - See oli sulle hoiatuseks!
Barankin, saa inimeseks!
Juba homme paranda kaks ära ja sina ka, Malinin!
Homme on ju puhkepäev! - Pole midagi, õpite ikkagi!
Aga me ei saa ülesande lahendusest aru.
Ma aitan teid. Nii et oleme pühapäeva suhtes kokku leppinud?!
Õpite koos Miðaga ja siis tulete kooliaeda puid istutama.
Ja puid ka veel! Häh!
Saaks päevagi nii elada, nagu need varblased.
Et ei peaks kuulma: "Ärka üles, pane riidesse, mine, lahenda, vasta!"
Juba Zinka Fokini pärast! Kogu aeg: "Barankin, saa inimeseks!"
Aga kui ma ei taha olla inimene?!
Minu ema ütleb, et kui väga tahad, siis läheb ka kõver nina sirgeks.
Mida sa oma kenast ninast tahad? - Ega see pole nina kohta.
Aga kui muutuksime varblasteks, veedaksime pühapäeva inimese kombel!
Tubli, Barankin, vahvasti välja mõeldud!
Aga võib-olla pigem liblikateks, ah?
Mis liblikateks! Liblikad on putukad. Aga varblased on ikkagi linnud!
Olgu, teeme selle muundumise enne ära, kui Miðka tuleb.
Inimese muundumiseks varblasekas - valmis olla!
Korda minu järel.
Ma ei taha õppida, tahan olla lind. Kindel see, et varblasel elu on kui lill.
Meie, eks, meie, eks, muutume nüüd varblasteks.
Kuidas on? - Oh, Miðka tuleb! Kõik on läbi, enam ei jõua.
Meie, eks, meie, eks, muutume nüüd varblasteks.
Barankin!
Muutuski. - Nagu näed.
Aga mina? - Aga sina hakkad õppima, sõber.
Mina, eks, mina eks, muutun kohe varblaseks. - Malinin!
Tubli töö, Malinin. Said siiski hakkama.
Kass!
Kassi eest peitu!
Muska! Tere! See olen ju mina, kas ei tunne ära?
Lolliks läksid või? Ta sööb su ära!
Minu? Oma peremehe? Sina oled lolliks läinud!
Muska, sa ei söö mind...
Peaaegu sõi.
Tobu! Tundideks on vaja õppida, mitte ragulkat lasta.
Siin nad on, need loodrid. Head pojakesed küll!
Miks te peitu poete?
Vabandage, kodanik, me näeme teid esimest korda.
"Kodanik"! Head varblased, kuulake, kuidas ta nimetab oma lihast ema!
Korralagedus! Vot selline see on, selline on see tänapäeva noorus!
Ausõna, me pole teie lapsed.
Oi, emmeke! - Niiviisi! Oh, te mu tibukesed!
Nüüd hakkame õppima pesategemist.
Kuidas õppima? Mis pesa?
Aga sina ütlesid, et neil on võrratu elu.
Seda ütles Nina Nikolajevna. - Ma ei hakka õppima!
Kes siin ei taha õppida?
Mina. Ja vitsa anda pole pedagoogiline.
Mis? Kust sa niisuguseid sõnu õppisid? Vaata sa mul!
Pesa punutakse nii:
vitsarao võtate noka vahele, keerate selle rõngasse, siis...
Papake lendas koju, mu tsik-tsik-tsikake!
Kiiresti, kiiresti, pojakesed! Kiiresti, varbud, pesakast vabanes!
Pesakast! Minu unistus, unistus! - Jaa, jaa, pesakast.
Peab jõudma see endale võtta, tuleb võidelda.
Pesakast meile!
Tubli! Täitsa minusse. Edasi! Edasi, kotkad!
Mina pesakasti pärast võitlema ei hakka. Aitab säutsumisest.
Hästi, oota signaali!
Isa kistakse paljaks! Lähme!
Ütlesin ju sulle, et oleks pidanud liblikateks muutuma.
Vot nende elu on täiesti muretu.
Mida nemad teevad? - Asi selles ongi, et midagi ei tee.
Lendavad õielt õiele, imevad nektarit ja ei tee mitte kui midagi.
Valetad! Kuidas, et mitte midagi? Nad tolmeldavad lilli.
Tolmeldavad, neil pole midagi muud teha. Aga meie seda ei tee.
Noh, kui mitte tolmeldada, siis võib ka liblikaks.
Ah! Jälle kassid!
Muundumiseks valmis!
Olen kindel - liblikas muretuna elab.
Hurraa! Jõudsime!
Kostja? - Jah. - Sa oled pääsusaba.
Aga sina oled kapsaliblikas, aiakahjur.
Muuseas, pääsukesed söövad liblikaid.
Näen.
Liblikas, pugege peitu, muidu süüakse teid ka ära.
Kasutu, ta jäi talveunne.
Looduse seadus. - Valetad.
Ausõna, Nina Nikolajevna rääkis, et liblikad jäävad sügisel unne kuni kevadeni.
Aga mis meiega saab? Me lihtsalt ei jää magama.
Me pole ju tavalised liblikad, vaid inimlaadsed.
Ma suren nälga. Lubasid nektarit, nii et kostita siis!
Miks te tööd ei tee?
Siin on teie järjekord: nende lillepeenarde tolmeldamine, seal all.
Mingi jamps. Mulle tundus, et see on Zinka Fokina.
Söömegi ennast nektarit täis, Jurka.
Meie omad töötavad. - Töötagu, aga meie sööme nektarit.
Zinake! Liblikad lendavad ringi!
Kus on liblikad? - Peitu!
Kus sa neid nägid? - Näed, seal, sellel lillel. Ja sellel.
Üks liblikas oli selline pisike, teine aga nii suur!
Kostja, lendame minema, muidu püüab Zinka Fokina meid kinni.
Mida, kas sa magad?
Seal ta on, seal ta on! - Kus?
Seal, paberi kõrval.
Kapsaliblikas on valgeliblikate perekonnast. Selline meil kollektsioonis juba on.
"On!", kuidas siis! Kuutõbised, uneskäijad!
Oi, Zinake, seal on veel üks liblikas! Kui ilus!
Pääsusaba! Tüdrukud, see on ju lihtsalt ime!
Stopp! Mina püüan!
Käes!
Nüüd kõigepealt säilitusse ja siis pildistamisruumi.
Malinin, kuula minu käsklust!
Olen kindel ju - sipelgas on muretu. Meie kaks, meie kaks, muutugu me sipelgaks.
Pärast paneme nad kuivatusse.
Mitte kedagi pole!
Mitte kedagi!
Hei, kutid! Ehk mängime jalgpalli?
Ei mingit tehnikat.
Vaimupimedus! - Tühmid vennad!
Mõtleksid mingi kanderaamigi välja, või käsikäru.
Imelik! Täna on pühapäev, aga nemad töötavad.
Mis siis? Instinkt! Sellele nad alluvad.
On lollakad! Mina ei alluks.
Aga kas sa tead, milline võimas asi see on - instinkt?
Instinkt! Vot mässisime ennast sisse, neetud!
Aga ärme allume, eks? - Just nii!
Oh-oh, mind jälle sunnib! - Saa üle!
Oeh, üle saime.
Teie kaks, kas jäite haigeks? - Ei.
Mina isiklikult olen terve. - Ja mina ka.
Me lihtsalt puhkame.
Aga miks teie puhkate, kui kõik töötavad?
Täna on puhkepäev.
Kui me elasime, näed seal, tellistest pesas, see tähendab - elumajas,
siis sellel päeval ei teinud me mitte midagi.
Häire! Punased sipelgad, punased sipelgad tulevad!
Meie omad saavad lüüa.
Punased löövad meie omi! - On tõprad!
Edasi, poisid, pekske punaseid!
Jurka, vaata, nad viivad neid orjusesse.
Surm punastele!
Kostja, pea kinni!
Roni lille peale, me peame viivitamatult muutuma inimesteks.
Korda ruttu:
tulgu, mis on tulemas, ei taha olla sipelgas. Olgu see igavene - tahan olla inimene.
Malinin, kas muundusid? - Midagi ei tule välja.
Tahan olla inimene, inimene!
Kõik on läbi, hüvasti, Barankin!
Ei ole läbi! Vaata mind.
Kostja! - Ustav sõber!
Malinin! See oled sina. - Mina.
Arvasin, et pääsuke neelas su alla. - Aga mina mõtlesin, et sinu.
Nende hääled! - Tähendab, et me oleme alles! Hurraa!
Ma tahan olla igavesti inimene.
Barankin!
Malinin!
Alati ta hilineb. Malinin!
Mis nüüd, kas taevast kukkusite? - Miðka!
Me oleme olemas! Nagu inimesed! - Nagu teisedki!
On hea olla inimene! - Lihtsalt võrratu!
Noh, lähme õppima, ma aitan teid.
Saame ise hakkama.
Ja aeda tuleme tööle ja ülesanded lahendame ise ära.
Jah, aga te ju ise ütlesite, et te ei mõista lahendada?
Varem ei mõistnud. - Aga nüüd sai kõik arusaadavaks.
Jutustas Pastella